_____________ " С Е Н К Е "
"Око нас су сви ти гладни људи" Бранимир Џони Штулић, "У ноћ"
И?
- Чекај мало. - Чекам те 100 година, бре Лаки. Живот у чекању ће да ми прође.
- Ти си доктор, стручњак. Одличан. Дај бар мало респекта за себе. - Е, добро...
Добро! Добро!
- Хоћу воде... - Сине, јел' те тата пробудио?
Ароне, сине, шта ти је? Дођи...
Ево, сине, одмах... одмах ће тата.
- Видиш ли шта радиш детету? - Аман, доста... молим те!
Држи, држи... 'Ајде да запалиш мами цигарету... Држи...
ПОСЛЕ ГОДИНУ ДАНА
- Ароне, где си био, душо? Шта радиш? Био си са дедом на тераси? - Да.
- Шта деда ради на тераси? Чита новине? - Да.
Супер!
Лаки! Лаки, сине!
Лазаре!
Тата, хоћу и ја да се бријем.
Ко ме то зеза? Ко ме зеза? Ко ме зеза? Јеси ли јео данас? Јеси ли? 'Оћеш да се бријеш?
Ево ти сине браде.
Сада си к'о деда Мраз. Чекај да видим где је... Где је бријач за децу?
Ево га бријач за децу. Беич, брич, брич, брич...
'Ајде мајсторе, на здравље ти бријање.
- Тата, молим те, сликај ме, молим те. - Хоћеш да те снимам сине? Добро.
Данас разговарамо са Ароном Перковим. Шта имате да изјавите?
Тата има киту, тата има киту...
Син леп на оца.
- Да се јавиш чим стигнеш. Јасно? - У реду, у реду...
- Немој ти мени "у реду", немој... - Добро, мама.
- Памет у главу, сине. - Ћао, тата. - Подеси еркондишн на 23 степена. Јасно?
- Тата, ништа ми никада не купиш. - Ја ти купујем. Баба ти не купује.
- Дођи деди, деда ће да ти купи. - Ћао. До виђења, сине.
- Кутију однеси код мене у канцеларију. - Добро. - 'Ајде, бај...
Од сутра, поново на посао, г-дине Лазар.
- Једва чекам. - И шта ћете да радите?
- Цела година ми пролете. - Добар посао имате, г-дине Лазар.
Не може, не може свако да буде доктор специјализант. То је такав таленат!
Па, ја... желим да будем експерт за воду.
Чудан посао... Цела вода на земљи је била пуна живота. Угинуло је заиста много.
- Медузе, октоподи... - Море, какву срећу имате г. Лазар. Такав судар...!
Срећу? Боли ме глава, заборављам... Четири дана био сам у коми. Клинички мртав.
Г. Лазар... сачувао те Господ.
Добро је да сам жив.
Не знам шта да радим са њим.
Захваљујем за помоћ.
Није мали.
- Није га требало пустити самог. - Снаћиће се. Кући је отишао.
- Још није излечен. - Прође цела године. Пусти га да дише мало.
Гордана и мали отићиће у среду.
Скинула сам шминку.
Гаси светло.
Дај, Благојче, стани.
Шта има, г. Лазар?
Задушнице, г. Лазар. Светац је данас.
Ако имате неког да је умро... то је за њихову душу.
'Ајд, наздравље за њихову душу.
Богородица је измолила деда Господа да им пусти душе. О рек'о: "Добро, иди пусти им душе..."
"... да излазе, да се шетају, од ускрса до задушница."
- Да, да, али... - 'Ајде, 'ајде, лака им земља.
Да, враћају се мртви, каже црква, на овај наш земаљски свет.
Е, сада дође време да се врате назад у гробове, у други, њихов свет.
А на другом свету немаштина. Ни за јело нема. Гладни, жедни...
Зато живи, доносе за блиске на гроб. Да помогну да пре оду, а и да их намаме, да се врате.
Има и да се једе и да се пије. Знате какав је наш народ. Где има за мртве, има и за живе.
Тако стари кажи.
- Добро, је, добро је... - Не, не, не, ја ћу да носим. - Ма, Михајло, могу ја...
- Ма не, ви сте још рековалесцент. - Добро је, Благојче.
- Ама, гђа Вера ми изричито наредила. - Склони се, склони се... Ајде...
Чек, чек, чек, чек... заборавих.
Гђа Вера рече да се и ово узме... на по'со да јо однесете.
'Ајде... 'ајде, пријатно.
Предмет АНАТОМИЈА, Локација: ГЛУВОВО СЕЛО, 1973. Субјект: НЕПОЗНАТ
Како је?
"Јерес носиш... цела истина теби."
Данас се према предвиђању метеоролога, у поподневним часовима...
... очекује се развој сунчаног времена, са повременом облачношћу...
... и предвиђа се да ће жива у термометру скочити до 41 степена.
Борче? Ко је Борче?
- Ја, сам, ја сам... - 'Ајде.
Сестро, у 5:30 сам села на аутобус и такси, прва да будем. Сви ускачете преко реда.
Ако, ако... боли тебе.
И добро, на шта ово личи? На шта?
Чим узмем да јебем... најебем...
Лаки...
- Кома? - Кома, него. Дођи увече, заказао сам са две цице.
- Леле, леле, леле... болеће... - Доста море! - Мислиш да само тебе боли?
Гузе, сисе... Нашминкане, дотеране сређене за мерак. Пун пансион, пријатељу.
- К'о њујоршки травестити? - Ало, среди се, врати се међу живе. Хелло, yоу'ре нот цлиницаллy деад анyморе!
Још си у клиничку смрти, мислиш? Рекох ти, остави ту твоју баба-рогу. Снаћиће се она.
- Ја сам ожењен, човече. - Да, да, да, а ја сам Коби Брјант.
- Шта је то?
Шта је?
- Шта, "шта је"? Предозирана, ето. - Хероин? - Молим...? - Хорс, а?
Шта је?
Ништа.. слошило јој се.
Пала је, човече.
Да не умре, бре?
- Јел' се бодеш? - Не, бре...
Ако умре, мајка ће да ме убије.
"Јерес на тебе." Јел', јел'... јел' млати празну сламу? Баба млати празну сламу.
Ти си нова чистачица?
Од када радите овде?
"Јерес носиш... цела истина теби."
Шта значи то, кево?
- "Јерес на теби"? - "Јерес на теби, јерес носиш... цела истина теби."
Синко, слушај ме шта ти зборим... у Глувово да ме вратиш.
Одакле си ти, кево?
Није ти вруће?
Да ниси гладна?
'Ајде, дођи. Дођи, кево.
Чекај...
Кево... кево?
Кево?
- Извињавам се... Професор Кокале? - Кабинет до мене.
Извините... професор Кокале?
Извините!
Извињавам.
- Још нешто? - Да... Професора Кокала?
- Каква случајност, и ја сам Кокале. Нинка Кокале. - Нисам ја Кокале. Ја сам Лазар...
- Лазар Перков. - Јака ствар.
Не, извините...
У ствари... имам један превод... треба ми помоћ... један дијалект...
А где је професор Кокале?
На семинару.
Ја сам му асистент.
И жена.
Најпре асистент, па жена... ако вас баш интересује.
Требам искусне мушкарце.
Да погледам.
Шта?
За превод. Требате помоћ?
Требам.
Хоћете само број да ми дате?
"Шта то значи, кево?" "... са Арон Перковим. Шта имате да кажете?"
"Тата има киту, тата има киту, тата има киту..."
- Звучи као скопски дијалект. - Не, не, извините... баба треба, снимио сам бабу.
- Ништа, нема везе... Хвала. - Чекајте, чекајте... Лазаре Перков. чекајте.
Седите, реците шта имате.
Нека баба... чудно прича на том неком дијалекту...
... и плаче, много је стара. Покушала је нешто да ми каже...
... помиње мајчино село... са некаквим вуком, пред мојом зградом. - Вуком?
- Да није била и жирафа? - Не беше жирафа...
... само вук. - Је ли те уплашила?
Да се враћате кући, закључан стан, неко вам седи на каучу, говори чудан језик, плаче...
... не би хтели да сазнате шта вам говори, а?
- Професор, где је? - На семинару !!
- Превод, за шта вам треба? - За шта, не тиче вас се.
- Када смо груби са старим људима, нечиста нам је савест. - Немам ја нечисту савест.
Сви је имају.
- Ја, не. - Ви све знате.
Па, да. Баба ми говорила да све знам, само не знам када ћу да умрем.
- Шта би? - Штета што га не снимисте... дијалект.
- Снимио сам га... - Пријатан вам дан.
- Добро... - Здраво. - Здраво. - Добро, ма добро, ма добро, ма добро...
- Где си, Лазе? - Ево ме. - Сестра Дуњо, све који су на штакама, хоћу да видим овде.
- Мајка ти се вратила? - Не, још није.
Куче је изјело. Проклета кучка, нек трули у паклу!
- Шта му је? - Сестра му је полицајац. Оставила револвер на наткасни, он га уз'о...
... играло се дете... и да га стави у џеп, он опалио.
- Боли... - Немој, бре... оде рука. Да не буде после да ти не рекосмо, ОК?
- Хало? - Хало, сунце...
- Злато, шта радиш? - Шта да радим? Ево ме на плажи.
- А ти? Одакле се јављаш? - Са посла. Не знам где ми је мобилни.
Мајка ти је отишла јутрос.
Много је топло, не могу да спавам. Цело време глава ме боли. Стално, полудећу.
Знаш и сам, злато. Због судара је. Твоја мајка рече, биће ти боље.
- Немају морске плодове. - А малиша? - Супер је. Једе, цео дан из воде не излази...
... к'о жаба. Сав је на тебе.
Сладак на тату.
Једва чекам да вас видим. Има да вам донесем у среду огромни сладолед.
Душице, град кључа... Ми ћемо да останемо још једну недељу.
Овде му је добро због астме.
- Дај ми га мало. - Ароне! Дођи златао, тата хоће да те чује! - Нећу!
- Дођи злато, тата те тражи. - Нећу, нећу, нећу...
- Нећу !! - Ни ја не бих.
Нећу, нећу, нећу...
Сунце, познаје ли ти мајка професора Кокала... са филолошког?
Кокала? Он је очев рођак. Зашто?
Јурим га за неки превод, што сам нашао.
- А жену, јел' му знаш? - Жену? Шта ће ти његова жена?
- Ништа... онако. Не знам је. - А какав превод?
Дијалект...
Нека баба ми упала у кућу... нека скитница.
Кући? Код нас? Каква скитница? Како то "упала"? Провалила?
- Нека баба. - Мој накит, ту је? Звао си полицију?
- Избацио сам је. - А накит, ту ли је?
- Да, да, ту је, ту је... - Како је упала? Јел' украла нешто?
Незнам... Не, ништа не недостаје.
Плаче бре, сунце. Сузе јој теку, а глас не пушта.
Кад ме кривим прстима ухвати за образ, усрах се од страха.
- Био си у полицији? - Нестала баба. - Јави се Здравку у полицијску станицу.
- Нема потребе, злато. Стан је нетакнут. - Јави се одмах. Ко зна како је провалила, може опет.
Сачувај Боже... шта се све дешава.
Не, не, не, не брините, посао је завршен у целости... Да... да, да.
Седи... Не, не, не, не секирајте се, молим вас. Па није само једна апотека...
Да. Видите... није за преко телефона.
Не, не, не... уопште се не секирајте. Посао ће бити завршен у целости.
Значи, да сачекамо преокрет. До виђења. Поздрав вама. Пријатно.
- Јео си? - Јешћу. - А могли би до воденице? - Јешћу.
- А ти... лекови на празан стомак, не смеју да се узимају, да знаш. - Мама, јешћу!
- Директорка? - Уђи, уђи...
- Ово вам је поздрав од Трендафилова. - А ко је Трендафилов?
Па знате, онај пацијент са кардио...
Захваљујем.
- Шта је то? - Бомбоњера. Носи је кући.
Шта је ово?
Које? Ах, то ти је нови паркет.
Мама...
Узми, узми, 'ајде...
Мама...
- И шта беше са оним? - Којим, мама? - Ко је провалио у стан?
Ко ти је рекао? Гордана?
Мама, то је сређено. Баба, чистачица...
... ушла случајно у стан. Очистила га... гланц.
Хтела је нешто да једе. Дементна, плаче...
- Можда је требало да јој платим. - Да јој платиш?
Како да не. Као да парице на дрвећу расту! Е, синко, живог ме поједе.
Шта је ово?
- Мама, не идем у школу. - Не знаш, а? Е тако је, кад све добијаш на готово.
- Мало је, али личи на фибулу. - Фибула је или не? - Можда је од бебе.
- А колико је окошталих центара? - Три. Мама, доста!
А када започиње окоштавање на том екстремитету?
Пластика не окоштава, зар не? Студирао си пластику, и све си добио на послужавнику.
А ко је мени помогао?
Сама сам откопавала коске.
- Чекај мама да ти помогнем. - Сопственим радом сам их обелела. "Биљана платно белеше."
Сисате на пластичне цуцле, учите на пластичним костима, сада имате и пластичне сисе.
Лаки сине, цео живот се учи. Само немој да будеш као твоје колеге.
Да! Да..
Ох, г. Министре, опростите...
Сматрајте да је посао у целости завршен. Да.
'Ајде бре, сунце...
Стегните...
Колико год можеш.
- Толико. - Овако, можете ли овако? 'Ајде...
- Не могу то? - Ништа ти није. Послаћемо те у бању. Не брини.
Не сећаш се, јел' да? Мене?
- Била си јуче? Прекључе? - Лаки, Изабела. Кућна помоћница.
Бела, Бела, Изабела... Бела...
Када се родио Арон.
- Извини, Бела. - Ништа, Лаки... Мене други не памте. Такво ми је лице.
Напоље! Видите да сам заузет?
- Рекох, само број да ми дате. - Ах, мобилни! Ту је био.
- Е, па лепо... - Чекајте. - Чекам.
Готова си, 'ајде... У бању.
- Нико није звао? - Не.
Мајка, жена... мајка, жена...
- А са преводом, шта си урадио? Са бабаом? - Нема везе. Сигурно је хтела паре.
- И... дао си јој. - Како да не... Она мисли да паре на дрвету расу...
... и направи сендвич, са шунком, и качкаваљем.
Извините... Извините гђо Кокале...
- Од чега вам је то? - Од ничега.
Свуците се.
Не, не... мараму.
Ааа.... мараму.
То вас боли?
А, овако?
Од чега вам је то?
Од љубави.
- Ко вам је, ко вам је то урадио? - Нико.
Задавићу га... Ко те је тукао? Муж? Муж?
Вратићете је? Вратићете је?
Вратићете је ?!!
- Немате ништа сломљено. - Знам. Кости су ми целе.
Три пута на дан, по две.
То треба да пријавите.
- Шећерко. - Молим? - Много си сладак.
Тако си се забринуо.
- Није сада време за те ствари... - Увек је време. Сутра, нема.
Ни времена нема, ни нас неће бити.
Ако не можете да нађете...
Чекајте, ја ћу.
Хвала, докторе.
Како ћеш да живиш ти без мене?
- 'Ало, полиција? - Казаћу да си ме ти тукао.
Молим?
Казаћу да си ме ти тукао.
Немој да их зовеш. Стидим се.
- Три пута по две? - Да, да, после јела.
Хвала.
Много сам леп...
А ви, ко си? Комшије сте? Нови сте?
Да ти јебем, и лифт да ти јебем...
... камен да родиш!
Слушај ти, слушај... можеш да умреш и џаба ти посао!
Ко је то?
Кево?
Чекај да те питам, да ми објасни... у ствари, да ти платим што си почистила.
Кево?
... двојица посетилаца, од којих један тешко. Узео је очево службено оружје...
... а претходно је убио 19-годишњег младића, којег је изрешетао са 9 метака, без разлога.
Учествовао је и у друга два инцидента, када је вршњака избо ножем, а и прегазио је пешака.
Тако је, син заменика Министра Унутрашњих Послова, ранио 3 вршњака у кафанској гужви...
- Дође. - "Јерес носиш... сва истина теби."
Баба, коју сам проба да снимим мобилним... записао сам. Шта мислиш?
Као да је неки старији егејски дијалект, тако звучи. Нико га више не говори.
- Много је збркано. Тешко се преводи. - А шта значи?
Мислим да значи: "Врати оно што није твоје, и поштуј."
Да вратим?
Ти све знаш.
Нисам ништа узео.
- А твој отац, деда... син? - Какву везе ја имам са тим?
- Шта да вратим? Какво поштовање? - Имаш неки дуг.
Можда о њему ниси ни свестан... Треба да га вратиш.
Шта треба да вратим? Нико ми не каже.
Волиш ли је?
Па... мајка ми је.
Жену, волиш ли?
Да.
Баш лепо...
- Лепо је да волиш. - А ти? Волиш ли мужа?
Па, наравно.
- Она жели да се селимо у Канаду, Манитобу. - Тамо је хладно.
Лепо је бити са тобом.
Где ти је модрица?
Шта ли ће жена да ти каже?
Хало? Хало?
Хало?
Ко је?
- Имамо бубашвабе у кући. - Шта?
Удараш ме, а? Удараш ме, а? Удараш...
Реци ми...
Шта да ти кажем, колега?
- Не... Извињавам се... - Извинули сте се колега, извинули.
- Кажите колега? - Ја... - Да?
- Професор Кокале? - Ах, занимљиво, и ја се тако зовем.
Шта?
Не, мислим... Јесте ли ви, професор Кокале?
- А ви сте? - Ја... Лазар. - Аа, као онај што је устао из мртвих?
Перков... Лазар Перков.
- А шта сте ви докторки Перков? - Син. Знате је?
Не.
Како могу да вам помогнем, колега? Јел' ви мене тражите?
У ствари, да, пре неки дан...
... ваша жена ми је помагала... помогла ми је са неким преводом.
Чудан дијалект, професоре. Шта значи ово?
Одакле вам ово?
- Нека баба ми га даде. - Ко да је дошла по своје.
Како?
Каже...
"Врати оно што није твоје."
А, ви беше син сте докторке Перков?
Да.
Професоре, а ви бијете жену.
- Промашили сте кабинет, колега Перков. - Да! Видео сам модрице.
Чудно...
Жена ми је умрла пре 3 године.
Докторе, треба вам нешто?
Не... Рендген зрачење...
Ах... ту је било!
Дорис!
Дорис! Дорис, лепотице... Дорис!
Дорис! Дорис, лепотице моја, 'ајде... 'Ајде, 'ајде', 'ајде 'вамо. Дођи, дођи, дођи...
Нема ништа тамо. Не гледај тамо.
Не, нема, нема, не плаши се. 'Ајде, 'ајде, 'ајде...
'Ајмо сви на језеро. Изненадимо их.
- Тата, шта знаш ти о Егејцима? - Не био им у кожи. Егзодус.
А ко жели да буду избачен са бајонетима и напалмом?
Тата, имаш ли ти нешто украдено?
- Зар ја, сине? - Или неко од наше фамилије? Било ко?
Е, мој сине... Крало се, крало се, и још се краде.
- Значи, и ми смо крали? - Остави се тога. Гледај свој живот и гледај дете.
- Што исправљаш криве Дрине? - Шта имамо да вратимо? - Ништа...
Ништа.
- Лаки, шта то радиш? - Требају ми књиге, мама.
- Требају ти читанке из 7-ог разреда? Ма дај, шта се зезаш. - Пусти.
- Где их носиш? - Кући.
А ово ти није кућа? Е, ако нађеш неку бољу, ја ћу да дођем код тебе.
Како те није срамота? Све за тебе радим, а ти ми овако враћаш?
Како те није срам, бре сине.
'Ајде, 'еј! Марш бре, марш бре...
Мајка те...
Како сте, комшија?
- Свирам курцу. - Молим?
К'о курац у 'ладној води, ето како сам...
... комшија.
Ко је?
- 'Аман бре комшија, шта би? - Шта му 'фали. - Пао комшија.
- Како, пао? - Терај децу одатле!
- Дај курблу! - 'Ајде, бегај, бегај...
- Како је пао? - Само без панике...
- У отвор од лифта! - Пусти мене! Развалимо врата! - Чекај, чекај бре...
- Чекај, чекај! - Јебо му ја матер. - Човек је пао.
Нема ништа, бре Лаки. Када те беше тестирала мајка? Пре 3 месеца?
- Два-ипо. - Немаш ништа.
Мајка ти је гледала, ми гледасмо... а знаш каква је та струја без гајтана...
... ништа не може да побегне. Немаш бриге, живећеш 101. Као беше оно...
Пијеш ли лекове?
Јебеш нешто? Што не јебеш?
Нисам добро, јел'?
'Ало? Да? Да, да, супер!
- 'А бре копиле, затвори та јебена уста! - Шта рече, који је? - Аа?
Који број?
- 'Еј, ко ти треба? - Добар дан! Је ли Благојче кући?
Г. Лазар, ви сте? Извините, нисам вас познала.
Мама, узми дете. Дарко, Дарко, иди код деде... одма'. Трчи, трчи...
Ја сам Паца, Благојчева жена. 'Ај, улази, 'ајде...
- Не, не, не... - Како, не? 'Ајде, упадајде... 'Ајде, улазите.
'Еј, деда, неко дош'о да те види.
Ко дош'о? Е, јеби га...
Изволте. Е, па добродошли.
- Опекотину, јел' мажете нечим? - Не, тако сам рођена. Ја сам так'а жена.
- Мени то личи на опекотину. - Не, не, није опекотина.
Мајка ми је из породице са 24-ро браће. Били су овчари и селили се са овцама.
Једном је један узело из торбе грожђе. Украо га као мали...
... и обесио га на врата од куће. А мајка је била трудна самном!
И... мајка рече: "Не знам шта треба и како треба..." и узе га мало.
- Можда није знала да је украдено. - Е, па сад, знала не знала, није важно.
Она га је узела. И после ми се направило ово... к'о грожђе црвено, ево... види.
И овде, овако, на пола сисе, да ме извинеш.
Друго више нема ништо украдено. Ни шљива, ни мотор... ништа, ништа.
- Е, тако сам ја рођена... обележена. - Обележена.
- Затвори враћа, убиће ме промаја... - Г. Лазаре...
... добродошли.
Где си ти, дедино...
Да те не урекнем... Да те усеру кокошке.
- Остави дете на миру, матори. - Деца су велика радост, г. Лазаре.
Да, велика. И ја желим мог Арона да видим.
- Благојче, да ти нешто нисам дужан? - Ма не причајте то, г. Лазар. Они који дугују смо ми.
- Сигурно? - Да, бре. Нису ми радили ни син ни снаја ни ја, исто. Да не беше ваше мајке...
- Господ да је поживи, руке јој се позлатиле... - Да, да, да, да, да...
- А, верујеш ли ти у душе? - Сви ми имамо душу, г. Лазар. Није ли тако?
Само животиње немају душу. Али, и они пате.
- Мислим, живот после смрти, духови... -А, духови? Нееема!
Само у биоскопу. ми смо у 21. веку.
Ах, па ви имате факултет, добар факултет г. Лазар.
Додуше... стари кажу да има, душа које не могу да оду.
Умрли, а не могу да оду. А, зашто? Душе хоће, много желе, ал' нешто их спречава, нешто...
... неко им је сјебао посао, срушио мост, увредио...
- Мост? - Да, бре! Мост за прелаз.
И... не могу да се врате док штета не буде поправљена...
... јер им се муче јадне душе. Муче се к'о жив ђаво. Тхе олд фолкс саy тхесе поор соулс суффер плентy. Тхеy дие овер анд овер.
Умиру поново и поново, и све тако. Умру данас, умру сутра, па умри данас, умри сутра...
... и не могу да се врате у њихов свет. Заглавили се ту, крај нас.
Боли једном кад' умреш, а камо ли 100 пута.
- И не може нико да им помогне? - Не може, осим сами ако не побегну.
Те душе не смеју ништа да ти кажу, ништа да ти дају. А, и не види их обичан човек.
- Нису ли то глупости? - Можда су и глупости, али има их и који верују.
Сине, тата ти је купио мобилни...
... да можеш да ме зовеш кад' хоћеш. Хоћеш да ти дам мобилни?
- Можеш да ми се јавиш када хоћеш. "Ало, Арон ми треба!" - 'Ало? - 'Ало. - 'Ало? - 'Ало.
Мама... ујак Гашо живи у Америци, не?
У Америци. Вратио се ко пас, подвијена репа. Мислиш, лако је?
Тамо те на црвеном тепиху чекају?
Од дома, ништа лепше нема. Златна Македонија.
Тако си лепа.
Да се вратимо сутра заједно?
Пази мајка да ти не уђе.
Пази ти, да не пробудиш сина.
Волим те, злато.
Лепо...
Лепо.
Вода...
- Хоћеш? - Рано ми је.
Тако цео живот говориш, а после видиш да је касно.
Тата?
Како издржаваш...
... са мамом?
Гордана...
... неће да се врати са тобом у Скопље? - Неће.
Тата, због малог ми је.
Како издржаваш?
Види колико је лепо.
Шта ти ту радиш?
И шта сада?
'Оћеш да уђеш?
Хеј! Где оде?
Ти ме лажеш.
- Много. - Шећер?
Не.
То ти је баба?
- Моја баба. Много је добра. - Личи на тебе.
Мека је к'о хлеб.
У сваком ћошку имаш другачији мирис.
Свако лето обилазила сам деду у Кукшу.
Имао је огромну терасу.
Са рођаком сам трчала низ дрврне степенице, и викала: "Тропазани!"
Због тог "Тропазани", смејао се.
Предвече, гореле су свеће...
... 30, 40 свећа, као звезде.
Трепкају и лете.
Ходаш и гледаш у звезде.
Гледаш у звезде, а оне око тебе, под тобом, над тобом...
Помераш се ти, померају се оне.
Код деде је увек мирисало на липу. Предивно.
Два најбоља мириса на свету...
... због којих вреди бити жив.
Липа и печена паприка.
Тако си лепа.
- То кажеш и жени. - И она је лепа. - Лепа...
... много је лепа.
Али је не знам. Далеко је.
Желим да сам са њом, а ње нема.
И са њим када сам, ње нема.
Сигурно те воли.
Не воли она никога.
На здравље ти кафа.
Шта ми то радиш?
- Ухвати ме, мили мој. - Изгоре ти паприка.
Израшће нова.
Менка?
Желиш ли да знаш како се зовем?
Не.
Знао сам те и пре но сам те срео.
Менка?
Менка, где оде?
Менка?
Где си, Менка?
Менка?
Јави се, Менка!
Брзо ћу да се вратим.
Донећу ти лекове.
Менка?
Вратићу се.
Такси! Такси!
Такси!
Сестро... сестро !!
Мајко, бре...
- Зови дежурног! Чујеш ли?! - Заштоy, докторе? - Чујеш ли?!
- Шта је, колега? - Здраво.
- Где је баба? - Која баба? - Моја баба. Где је кријете.
- Докторе, не беше никакве бабе. - Лажете, све да вас јебем, мајку вам јебем, Украли сте је!
Лаки, дај олабави мало. У чему је ствар?
И ти...
Нека ти ћале олабави.
Жена му није дала, а?
Шта је, бре?
Ја сам луд, јел' тако?
Много.
Дођи.
И теби није лако.
Хоћеш? Узми.
Шта се дешава?
- Сви умиремо. - Сви ћемо да умремо.
Е, неко ретко, а неко често. Умри-устани, умри-устани, умри-устани...
- Мука је од тога. - У Глувово да ме вратиш. Спокој да ми вратиш.
- Шта каже? - У друго време, ништа је не би разумео.
Каже: "Врати ме у Глувово, врати ми мир"
- У Глувово? Село моје мајке! Ајде! - Хеј, хеј, хеј...
- Возићеш нас? Ми нисмо за вожњу, бре комшија. - Добро бре комшија, а за шта сте?
Ја не смем ништа. Да ми ниси у кожи. Мислиш да се шетам тако, са клиновима у петама?
Клинци...
Када сам умро, брат ми их забио у пете, да не устанем...
... да се не бих вратио.
Вратио сам се, да му јебем мајку!
Твоја мајка нам је јебала мајку. 34 године чекам неког што може... може да ме чује.
- Неког да допре... - А зашто, ја?
Ето, други не могу да нас виде.
Мислиш да не бих волео да седнем...
... и да правим лом?
За њу ја не постојим, бре комшија.
И не зато што сам стар.
- 'Еј, отав'те ме на миру! - Да сам те оставио, не би ни био жив после судара, упишанко. - Шта?
- Шта, шта, шта рече? - Шта, шта? Штовче на ровче!
Сећаш ли се тунела? А? Наплатне рампе?
Ти не беше ни овамо ни тамо. Ни да се водиш, ни да се тераш.
"Тата има киту."
'Еј, бре... ти си желео да се вратиш. И дао си реч.
Зато сам ти помогао да се вратиш.
Кола су те згњечила као жабу.
Е, сада је ред да дуг вратиш.
Како, бре? Који дуг?
Тај...
- Мораш... Мораш сам да се сетиш. - Хеј !!
- Треба да знаш како да покажеш поштовање, упишанко!! - Герасиме! - Доста, доста бре!!
- Ако те мајка није научила како поштовање да покажеш, ја ћу да те научим !! - Герасиме!
Ја нисам из овог времена...
- Ти ниси нормалан. - Чије су ово кости? - Где ти је жена?
- Не тиче те се. - А твој син?
- Срећа да је стан на наше име. - Чије су кости, бре? - Дај ми чарапе.
- Мама, хоћу да знам. - Ничије.
Напуштен гроб, ничије. А гроб је неких самоубица. Сами су си пресудили.
Удављени, ето то су. Не крштена беба...
... а то значи, корисни су, не као ти, паразиту један.
Немаш обзира ни према коме. Мама, украла си.
- Шта? - Чије си гробове оскрнавила?
Знаш ли те људе? Они хоће назад, мама.
Желе...
- Мали, теби фали нека даска. - Поштовања немаш.
- Врати их назад. - Не, ти их врати! Нису твоје.
- Врати ми кључеве. - Нема кључева. - Дај ми кључеве. - Не! Немам!
Врати ми џип.
- Врати кључеве! - Не. - Врати. - Не, мама!
Мама...
- Мама? - Губи се! Губи се!
И немој да се враћаш, пизда ли ти материна!
Шта је, шта гледате?
Село моје мајке.
Ено их, ван гробља.
Одбачени, самоубице, Егејци...
Вратио си нам мир.
Дођи... дођи...
Хвала ти.
- Не! - Морам.
Не...
Онда, пођи самном.
Чекај!
Дођи.
Ти, и онако, никада не беше ту.
Насмеј се. Једном ћеш отићи.
Како ћеш да живиш ти без мене?
---- К Р А Ј ---- (Превод: ПОПеску)